Христо Карастоянов
Христо Карастоянов | |
---|---|
![]() На представянето на второто издание на романа си „Паякът“, София, 19 януари 2011 | |
Роден | 22 февруари 1950 г. |
Професия | Куклен театър Ямбол |
Националност | ![]() |
Жанр | роман, повест, разказ |
Дебютни творби | „Пропукан асфалт“ (1981) |
Награди | Награда на Съюза на българските писатели (1999) „Златен ланец“ (2001)[1] „Развитие“ (2003) „Хеликон“ (2012) „Дъбът на Пенчо“ (2014) „Елиас Канети“ (2015) |
Съпруга | София Карастоянова |
Христо Карастоянов е български писател, белетрист.
Биография[редактиране | редактиране на кода]
Карастоянов е роден в Тополовград, по-късно се премества със семейството си в Ямбол. Завършва българска филология в Софийския държавен университет. Музиката го привлича и заедно с приятеля си Андон Балахуров създават банда, която наричат Студио Пулс. Изпълняват хумористични песни. Повечето от текстовете им са написани от двамата. Участват на национални фестивали, поканени са за участие в телевизията. Условието да не изпълняват своите песни, а други, с много по-ежедневни и безобидни текстове, ги кара да откажат.
Първата му публикация във вестник е карикатура. Първата му книга се казва „Пропукан асфалт“ и е издадена през 1981 година. Работил е като драматург, а после и като директор на кукления театър в Ямбол. Сътрудничи на пресата. Сключва брак със София Карастоянова, от която има син – Тодор Карастоянов (роден на същата дата на която е роден и той – на 22 февруари), и внуци, единият от които повтаря и трите му имена.
Награди[редактиране | редактиране на кода]
- 1999 – Награда на Съюза на българските писатели за документалистика
- 1997 – Награда „Чудомир“ за хумористичен разказ
- 2001 – Награда „Златен ланец“
- 2003 – Награда „Развитие“ за ръкопис на роман[2]
- 2012 – Награда „Хеликон“ за най-добра белетристична книга на годината – за романа „Името“[3]
- 2014 – Награда „Дъбът на Пенчо“ за романа „Една и съща нощ“[4]
- 2014 – Награда „Хеликон“ за най-добра белетристична книга на годината – за романа „Една и съща нощ“[5]
- 2015 – Награда „Елиас Канети“ – за романа „Една и съща нощ“[6]
- 2017 – Първа награда за проза в годишните награди на портал Култура – за романа „Послепис“
- 2022 – Международна литературна награда „Алеко“
Библиография[редактиране | редактиране на кода]
Авторски книги[редактиране | редактиране на кода]
- „Пропукан асфалт“, „Народна младеж“, София, 1981 (Награда на Профсъюзите на „Южна пролет 82“, Хасково)
- „Матвей Вълев“, „Български писател“, София, 1982
- „Перпетуум мобиле“, „Христо Г. Данов“, Пловдив, 1984
- „Тази вечна земя“, „Народна младеж“, София, 1985 (в съавторство с Димитър Яръмов и Атанас Теодоров)
- „Сбъркана хроника“, „Български писател“, София, 1987
- „Вкус на узряване“, „Народна младеж“, София, 1989
- „Кукувича прежда“, [трилогия: „Перпетуум мобиле“, „Кукувича прежда“, „Сбъркана хроника“]. „Христо Г. Данов“, Пловдив, 1990 (Второ издание: Издателство „Захарий Стоянов“, София, 2001, трето издание ИК „Жанет 45“, Пловдив, 2020)
- „Записки от времето, когато бъдещето беше светло“, „Христо Ботев“, София, 1993
- „Прашно лято“, „Христо Ботев“, София, 1995
- „Животът: третата лъжа“, „Хера“, Ямбол, 1996
- „Смъртта на Санчо Панса“, тетрадка, [стихове]. „Хера“, Ямбол, 1997
- „Записки по исторически наивизъм“, читанка, „Стигмати“, София, „Хера“, Ямбол, 1999 (Награда на Съюза на българските писатели за документалистика, 1999)
- „Е.Г.Н.: Годината на Тигъра“, „Хера“, Ямбол, 2000 (разкази; в съавторство с Любомир Котев)
- „Нефертити в зимна нощ“, „Жанет-45“, Пловдив, 2001 (Номинация за наградата „Хеликон“, 2002)
- „Аутопия: Другият път към Ада“, „Жанет-45“, Пловдив, 2003 (Номинация за роман на 2003 година на Фондация „Вик“, 2004)[7][8]
- „Смъртта е за предпочитане“, Корпорация Развитие КДА, София, 2003 (Голямата награда на конкурса за нов български роман на Корпорация „Развитие“ КДА, 2003; Номинация за наградата „Хеликон“, 2003)
- „La Vie En Rose и други такива“, „Жанет-45“, Пловдив, 2004
- „Последствия“, „Хермес“, Пловдив, 2005 (Номинация за наградата „Хеликон“, 2005; Номинация за наградата „Балканика“, 2011)[9][10]
- „Kocama Karı Arıyorum“, „Жанет-45“, Пловдив, 2006 (на турски език в превод на Хюсеин Мевсим)
- „Атлантида: деяния“, „Захарий Стоянов“, София, 2008 (двуезично; „Atlantis: Acts“)[11]
- „Съпротива.net“, „Жанет-45“, Пловдив, 2008 (Номинация за наградата „Хеликон“, 2008)[12][13][14]
- „Антология „Навъсени ангели“, „Захарий Стоянов“, София, 2010 (с Любомир Котев)
- „Паякът“, „Жанет-45“, Пловдив, 2009 (Номинация за наградата „Хеликон“, 2010)[15][16]
- „Името“, „Жанет-45“, Пловдив, 2012 (Награда „Хеликон“ за най-добра белетристична книга на годината, 2012)[17]
- „Последствия“, „Хермес“, Пловдив, 2012; електронна книга
- „Teufelszwirn“, Roman in drei Büchern. Dittrich Verlag GmbH, Berlin 2012 (на немски език в превод на Андреас Третнер); E-Book-ISBN 978-3-943941-33-3
- „Една и съща нощ“, „Жанет-45“, Пловдив, 2014 (Награда „Дъбът на Пенчо“, 2014; Награда „Хеликон“ за най-добра белетристична книга на годината, 2014; Номинация за наградата „Роман на годината 2015“; Национална литературна награда „Елиас Канети“, 2015; Номинация за международната литературна награда „Балканика“, 2015)[18][19][20][21].
- „Послепис“, „Жанет-45“, Пловдив, 2016, ISBN: 978 619 186 287 0, (Номинация за наградата „Роман на годината 2017“; Първа награда за проза в годишните награди на портал Култура 2017)
- „The Same Night Awaits Us All”, translated from the Bulgarian by Izidora Angel, cover design by Nathan Furl. Open Letter, Rochester, NY, USA, 2018, ISBN-13: 978-1-940953-68-7, (Номинация в категорията „Превод от български на чужд език“ в годишните награди на Литературен клуб „Перото“, 2018)
- „Животът няма втора половина“, „Жанет-45“, Пловдив, 2018,.ISBN 978-619-186-454-6 (Номинация за наградата „Роман на годината 2019“; Номинация за проза в годишните награди на портал Култура 2019 (дълга листа); Номинация за Литературните награди „Перото“ 2019 (дълга листа); Номинация за националната литературна награда „Елиас Канети“, 2019)
- „Кукувича прежда“, три книги, [трето преработено издание]. Издателство „Жанет 45“, Пловдив, 2020, ISBN 978-619-186-547-5
- „Т като Ташкент“, роман. Издателство „Жанет 45“, Пловдив, 2021, ISBN: 978-619-186-646-5 (Номинация за националната литературна награда „Елиас Канети“, 2021; Номинация за Литературните награди „Перото“ 2021, дълъг списък; Номинация за Награда „Хеликон“ за най-добра белетристична книга на годината, 2021; Номинация за наградата „Български роман на годината 2022“)
- „Петият вагон и други истории“. Малки романи за из път. Издателство „Жанет 45“, Пловдив, 2023, ISBN: 9786191868094
За него[редактиране | редактиране на кода]
- „Животът: част първа. Една анкета на Георги Ингилизов с Христо Карастоянов.“ [литературна анкета] УИ „Св. Климент Охридски“, София, 2008[22]
- „Христо Карастоянов. Био-библиографски указател“, Регионална библиотека „Георги Раковски“, Ямбол, 2010
Бележки[редактиране | редактиране на кода]
- ↑ „Литературен конкурс „Златен ланец“ 1995-2004“. София: Труд, 2004, 126 с.
- ↑ „Конкурс „Развитие“ избра новия български роман за 2003“, news.bg, 24 юни 2003 г.
- ↑ „Награда „Хеликон“ за „Името“ от Христо Карастоянов“, vesti.bg, 13 декември 2012 г.
- ↑ Литературната награда „Дъбът на Пенчо“ за 2014 година (Георги Янев и Христо Карастоянов с наградата за 2014 г.), електронен бюлетин „Културни новини“, 28 май 2014.
- ↑ Победител 2014 Архив на оригинала от 2016-02-16 в Wayback Machine., сайт на награда „Хеликон“.
- ↑ „Христо Карастоянов е носител на наградата „Елиас Канети“, dariknews.bg, 31 октомври 2015.
- ↑ Йорданка Ингилизова, „Желанията Карастоянови минават през ада и смъртта или опит да разчетем бездънното авторово въображение“, рец. в електронно списание LiterNet, 30 януари 2004 г.
- ↑ Веселин Стоянов, „Аутопия – смъртната умора на едно раждане“, рец. в електронно списание LiterNet, 30.03.2005, № 3 (64).
- ↑ Димитър Атанасов, „Четенето на Карастоянов и „Последствия“-та от него – за автора, издателя и читателя“, рец. в електронно списание LiterNet, 03.07.2005, № 7 (68).
- ↑ Миряна Минкова, „Треперещата логика на съня“, рец. в електронно списание LiterNet, 15.11.2005, № 11 (72).
- ↑ Милена Очипалска, „Христо Карастоянов с нов роман“ Архив на оригинала от 2014-12-14 в Wayback Machine., отзив във vsekiden.com, 29.02.2008 г.
- ↑ Атанас Славов, „Съпротива.эсть!“, рец. в електронно списание LiterNet, 06.04.2009, № 4 (113).
- ↑ Миглена Терзийска, „Съпротивите“ на вечното завръщане“, рец. в електронно списание „Литературен клуб“, 11 ноември 2008 г.
- ↑ Миряна Минкова, „Съпротива.net“: истинското усещане за свобода“, рец. в електронно списание LiterNet, 06.11.2008, № 11 (108).
- ↑ Борислав Гърдев, „Паякът“ на Христо Карастоянов“, рец. в електронно списание „Литературен клуб“, 8 март 2010 г.
- ↑ Любомир Котев, „Премисленият постмодернизъм“, рец. в електронно списание LiterNet, 30.05.2010, № 5 (126).
- ↑ Мария Донева, „За „Името“ от Христо Карастоянов“, рец. в електронно списание LiterNet, 08.11.2012, № 11 (156).
- ↑ Ангел Игов, „Април“, рец. във в. „Култура“, бр. 25 (2774), 4 юли 2014 г.
- ↑ Димитър Камбуров, „Нощта на наградите“, рец. във в. „Култура“, бр. 31 (2780), 26 септември 2014 г.
- ↑ Борислав Гърдев, „В една и съща нощ“ от Христо Карастоянов“, рец. в електронно списание LiterNet, 13.10.2014, № 10 (179).
- ↑ Бойко Пенчев, „Назад в нощта“, рец. във в. „Капитал“, 6 февруари 2015 г.
- ↑ Иван Сухиванов, „Да анкетираш присмехулник“, рец. във в. „Култура“, бр. 42 (2525), 5 декември 2008 г.
Външни препратки[редактиране | редактиране на кода]
- Страница на Христо Карастоянов на сайта на издателство Жанет-45 Архив на оригинала от 2012-04-02 в Wayback Machine.
- Страница на Христо Карастоянов на сайта Contemporary Bulgarian Writers ((en))
- За Христо Карастоянов на сайта на германския му издател Архив на оригинала от 2018-05-01 в Wayback Machine. ((de))
- Христо Карастоянов на сайта на Goethe Institut Архив на оригинала от 2017-09-24 в Wayback Machine. ((de))
- Една от песните на Христо Карастоянов Архив на оригинала от 2007-10-09 в Wayback Machine.
- Разкази и пиеси от Христо Карастоянов в Литернет
- „Надолу по пътя към Ада – първата пресечка вляво“ в превод на английски – „Down on the Road to Hell – And the First Crossing on the Left“
- „Прозорецът“ в превод на английски – „The Window“
|